RIGÓTÖRTÉNET, FELESÉGÉNEK

Szaladnék feléd akár egy kisgyerek.

Megfognálak, mondanám: megkerestelek.

Kiadja a Liget Műhely Alapítvány, 2013

ISBN 978-963-9363-95-3

Ha visszanéz

Téged se szerettelek jól

Bogár ha nézel messziről

csapódok szürke őszvégen

legalább neked nem kell mondanom

nem így akartam nem egészen

pedig azt súgtad te is

még megérdemlem a szerelmet

de hát kinek kell a fájás

jajaimmal kinek kelljek

Bogár ha nézel tudhatod

amit csak én más senki nem tud

ez a világ nem rám szabott

nekem már minden út keresztút

pedig reménykedem és várok

mert nem lehet hogy ne keressen

s valahol most is úgy hiányzom

ahogy hiányod sírja testem

Bogár most kell hogy idenézz

sejtjeim indulóban

és borzasztó nehéz az egész

a föld kifut alólam

morajlik a messzi csillag robban

de téged se szerettelek jól

hát kit szerethetnék nálad jobban

hisz te hullsz ma is a csillagokból

Sál olasz fazonú inggel

az angóra sálammal nem tudom mi lett

ahogy a nyaraimmal se

kutatok minden szegletet

mások a virágok a nevetések

hol a kék nagykockás

olaszos ingem

az a zárt kétgombos fazon

eltűntek a májusok is

hiába jönnek új orgonák

az a valamikori nincsen

öt-hatéves lehettem

mentek tavaszok telek

és hiába kerestem

nem tudtam a sálat megtalálni már

ahogy elveszett a rózsadomb bogárral

a vár a vérmező

a hármashatár-hegy óbudával

hiába kutatom

nem kerül elő

a házmán utca a gesztenyés

a csepeli zsidótemető se

eltűnt ujjaimból az érted remegés

hogy tudhattam volna előre

minden örök mint az angóra sál

és végül minden összeáll

a soha nem mozduló időbe

Nem tudom milyen dolgok fontosak

a hubble milyen képeket osztogat

s a legtávolabbi objektumok

abból az időből származnak

amikor a 13,7 milliárd éve született világegyetem

mindössze ötszázmillió volt

próbálom érteni

de néhány évtizedre kalibrálva hamar föladom

marad hogy a szanitereket

milyen jó szó

húszszázalékos ecettel fújom be miként javasolták

tényleg használ

igaz rettentő szagok áradnak

de legalább környezetbarát

van három csomag szódabikarbónám

az kifejezetten jó súrolásra

ám odáig nem jutottam 

mert közben elmerengtem

a feltérképezett galaktikák számán

de a vízkő mindig kizökkentett

ahogy picit mintha habozva

végül megadta magát az ecetnek

pasaréten

akkor már nagyon beteg voltál

kiöklendtél valamit a mozaikra

van ilyen mellékhatása a sugárterápiának

próbáltam annyi mindent

praktikákkal vegyszerekkel

a barna mozaik nem engedett el

más észre se vette

hiába költöztem el onnan

mint betonra égett árnyék

a jegy azóta ott van

te meg olyan messzire

nem érhet utol semmi se

a szódabikarbóna ecet

mégis idehoznak téged

sápadt csillagrendszerek

irigylik a fényed

Hidegfront

idetette magát az októberhideg

taknyolódik a hályog

takargatod szíved

lidércesek az álmok

rossz órák rossz napok

kutatsz emlékek között

tétova fény dadog

köd hömpölyög

terek üres padok

nem tudod mi volt a tényleg

hagyod az egészet hagyod

dérkrizantémok égnek

Egy délelőtt

Néha sírnék,

de nem lelem a könnyeket.

Lehet éppen egy délelőtt.

Lehet a sötétség, lehet.

Sírnék. Igen.

A fájást űzni magamból,

mert nagyon rám férne néha,

hogy vigasztaljon az akkor.

Sírnék. Gyere,

mert egyedül, semmi-letten,

ami ragyogás, mi fény volt,

mindent utánad temettem.

Gyere. Gyere.

Még egyet ints, csak szóljál,

ne sírjak, hiszen tudhatom,

azért vagy velem, mert voltál.

Az olgás

ablaküvegezésről szóló verset

e-mailben kaptam hajnalban

feladóját kitakarták

de olga neve látszott olvashatóan

az ablakból az üveges

a lépcsőházban a szilánkokat kiszedte

berakta az új üveget

s helyére visszaakasztotta

nagyjából ennyi volt a vers

a hajnal hátralévő részében

igyekeztem felidézni az ismerősöket

közöttük olgát

megfejtést a törött üvegre nem találtam

túl orosz irodalmi példákon

életem során egyetlen olga volt

az ötvenes években házi segítség bogáréknál

róla hallottam történeteket

talán ezekilencszázhatvanhatban

egy angyalföldi alkóvos lakásban

meglátogattuk

anyám szerint az üvegtörés halált jelent

bár lehet az csak tükörre vonatkozik

mégis valószínűtlen

hogy az e-mailt bogár küldte túlról

miután felébredtem körbejártam a lakást

rendben voltak az üvegek ami érthető

mert összesöpört maga után a mester

ám azóta bennem van a félsz

egy ablakon új üveg ereszti be a fényt

és ezentúl hajnalonta

itt lesz álmaimban

figyel egy kísértet-olga

Kényszerálom

az első képben olyanok voltak együtt

hogy nem tudom fölfogni józan ésszel

mert bogár nem viselte volna el azt a kuplerájt

ami abban az étkezőben volt ahol soha nem lehetett

hisz évek óta farkasrét foglya egy kolumbáriumban

és mégis együtt voltunk dóri is

ki tálcán ételekkel indult a lépcsős szobába

és én ahogy mindig helyette zselykével veszekedtem

hátha megérti neki szólnak a korholó szavak

de beigazolódott mint ezerszer

el kell telnie évtizedeknek hogy értsen

ha megért egyáltalán

bementem a fürdőszobába koszosnak éreztem magam

a kád tele volt szennyes ruhával

a vécé mocskos hányinger kerülgetett

ebből ma este nem lesz szerelem

nagyon nem jön össze az egész

az ágyon minden szanaszét

tudtam képtelen vagyok odafeküdni

be kell ágyazni rendbe tenni a szobát

valahogy kiszabadulni a tisztátalanságból

és főleg nem értettem bogárt

hisz miatta igazítok vázát szőnyeget

ha egyszer visszanéz

ne vegye észre hogy minden szétesett

Őrültség éjfél után indulni versnek

figyelmeztet az elhalt szívizom

de a halállal nem egyezkedek

a jelentés a halottkém dolga

mindegy hányban és milyen napon

tizenhárom perccel vasárnap után

hagyom

az járt este eszemben

hol a határ

meddig érdemes lennem

az öregség semmire nem jogosít

mögöttem nagyrakásnyi évvel

nevetséges hirdetni valamit

amit magam sem érek föl ésszel

balga vagyok

elhasznált testben élek

bennem retteg egy kisgyerek

s a lángoló kamasz

ki csak a jónak hisz a szépnek

hiába tudja

vegytisztán semmi sem az

ha nem leszek

ki mint ítéli meg a verseket

miket magam miatt írtam magamnak

mind kicsikart vallomás

befalazott ablak

nem titkos üzenetek rejtett kincsről

szóhalmazokat mentettem a nincsből

halált szerelmet tavaszt

ha fázott a szívem

leírtam azt

leírtam ezerszer

szeretlek

bevallottam ha viszontszerettek

rengeteg éjfélutánnal mögöttem

ezt tudom biztosan

ezért jöttem

mit vehet el a halál tőlem

mindenem szétosztottam

aki akart kapott belőlem

talán csinálhattam volna jobban

eldönti kinek hatalma

mennybe jutok pokolra

csakis így lehetett élnem

vagy nem én lettem volna

Piros ász oszt, nem oszt

Összezáró idő

az ember érzi

semmi nem a régi

körülötte jövők ragyognak

de sehogy sem érti

miért nem érdemelt jobbat

Százszorosodik minden veszteségem,

bűneim tornyosodnak,

s ha csaló vagyok is ébren,

vallok az álominkvizítoroknak.

Bizony, kellett volna mondanom

– ma ne fojtsanak a versek –,

amit már soha nem tudok:

szerettelek, szeretlek.

Csak a hiányod hordozom,

s megértsem: nem büntetés ez,

hány év, míg végre felfogom:

te kísérsz a végtelen egészhez.

Tudod, mint rég a kisszobában,

szorongva, féltve foglak én.

Köves gyűrűt fordítok ujjadon,

részed vagyok, és te az enyém.

Kezem reszket kis melleden

– hófelhőkben a Rózsadomb –,

nincs múlt, jövő, és nincs jelen.

Kezek ölelőn, ölelőn a comb.

Azt hittem, minden egyszerű.

Minek a szó, ha ott vagyok.

Elbuktam, mint egy rossz vigéc.

Megfagyunk, hol a szó halott.

Hó hullt, vártam az esti buszra.

Nem kellett kesztyű, sál se kellett.

Ragyogva hittem, mindenki tudja:

ezentúl téged énekellek.

Így lett igaz.

Persze rég semmi lettem.

Te vagy az egyetlen vigasz

vezeklő énekemben.

Éjjel te hevíted a testem,

nappalok utánad botladoznak.

Ki megtalált, kit megkerestem,

ki után nem lehet lenni rossznak.

Ki után történhet bár akármi,

nem marad,

csak az összezáró időre várni.

Egymással szemben

(Koltói Anna Kórház)

Egymással szemben ültünk. Még nem ismertelek.

Vidáman fecsegett mindkét társaság.

Nem vettem észre, de már figyeltelek,

S nem izgattak az asztali szócsaták.

Néha átnéztél. Találkozott tekintetünk,

Megpihenve egymás szemében.

Ha valaki látná, azt hinné, beszélgetünk,

Merészen hajolva át a messzeségen.

Piros ász oszt, nem oszt

Az ész talonban.

Kuss minden kibicnek.

Betli.

Utolsó játék.

A szív duplán fizet.

Ősz

Véget ért harangjáték az ősz.

Ultrahangba átmenő remegés.

Ruhádat szél kötötte szét.

Hangod becéző, ibolyántúli kék.

Félek, ne eressz el

Fázok. Szorítsd meg lecsüngő gonosz karjaim

És ne ereszd el. Félek, oly sötét ma minden.

A hidak úgy kacagnak, mint görnyedt mosónők

Olcsó tréfáikon, hosszú teknőik felett.

Lábunk előtt dőrén hasalnak árnyaink,

S olyan a bója, akár egy beteg kísértet.

Sántán botladozik a vízben és megcsikordul.

Lassan megy az idő, mint sötét öregasszony,

Ki fél, hogy észrevesszük, s utána öregszünk.

Ma valaki gonosz volt

Piros árnyak lopózkodnak nagy sötéten

A csendes, halottra fagyott téli réten.

Lábnyomuk a hóban, sok ezer piros folt.

Úgy félek. Ma valaki nagyon gonosz volt.

Szürke felhő száll magasan, száll az égen.

Piros árnyak lopózkodnak lent a réten.

Ne menj el, ha itt vagy, nem félek semmitől.

Melletted nem rémít a sok gonosz ököl.

Árva hinták a fák, oly gyorsan forognak,

Lent a réten piros árnyak lopózkodnak.

Lábnyomuk a hóban, sok ezer piros folt.

Ne menj el, félek, ma valaki gonosz volt.

Eljegyzési csók

Sovány az eső és egyre halkabb.

Itt jó meleg van bent a szobában.

Fogd meg a kezem, és segíts megszületnünk.

Megtalálni magunkat egymás mellett.

Köves gyűrűdet megfordítom ujjadon.

Jegygyűrű lett, s most eljegyeztelek.

Kedves játéknak látszik, de nagyon komoly.

Olyan, akár egy vadvirágfüzér,

Mit gyermekek fonnak a réten, s nyakukba akasztják.

Játéknak hiszik, pedig az élet az.

Csukd be a szemed, kis Bogárka,

Hadd pihenjek számmal mosolygó ajkadon.

Nyár, 1963

Arra emlékszem: sütött a nap.

Ám merre voltunk, nem tudom.

Pokrócunk a fák alatt,

túl embernemjárta földúton.

Valami síkon. Hegy semerre.

Végtelen, aranykalászos ének.

Nem volt remény kegyelemre.

Távolból indultak a gépek.

Bokrok közt pelék matattak.

Álmosítón zsoltározó kabócák

mintha jelre, kis szünetet hagytak,

s alánk fordult az égi ország.

Szemünkben éggel

egy percnyi csend

vágy egy csöpp magányra

pihenne már a szív

elhagyott kolostor árnya

vén vak kövek

takarva hűs mohával

úgy lenni csöndben itt

s csak tudni van madárdal

lesve titkot

éber őz figyellek

nem roppan ág

szemünkben ég lapul meg

és semmi több

egy gyík riadva éled

haláltalan a pillanat

amíg kezedhez érek

Csikasz napokból

már nem tudlak felmenteni innen

te vagy a június minden

csikasz napokból szüless meg

bábáskodom a tüzeknek

megigézlek legyen szárnyad

gyümölcsösödj ki a nyárnak

utadból szétnyitom a fákat

madarak sírjanak utánad

térdeljen eléd a holnap

haláltalanná kidalollak

Határkövek – 1964

Erőm legyen és bátorságom,

szép szeretőmre ékszer.

Rőt koronád az alkonyi égről

ellopom, Uram, nézd el...

Ahol végleg eldőlt

Varázsolok

idehozok egy júliust

egy vízpartit egy fényeset

régit mikor még béke volt

ide hol jégben ébredek

idecsalok egy volt tavaszt

orgonaőrült májusost

az ég szeplőtlen tiszta kék

nem látszik akkor még a most

varázsolok egy őszt ide

aranyszín avart lépkedünk

még nem halál nem elmúlás

felhőtlen remény lép velünk

jöjjön ide egy régi tél

cserépkályhában tűz lobog

várjuk az Isten gyermekét

s hisszük lehetünk boldogok

Logodi utca

hol volt hol nem volt volt a Logodi utca

alatta a Vérmező

fölötte a lovasút-sziklaisándor-lovasút

ahol körbefut a hatalmas várfal

ezerkilencszázhatvannégy

november huszonötödike este

obeliszk-magas zöld cserépkályhában parázs

a szobában épp csak lengő árnyak

ahogy az izzó fából egy-egy kicsi láng felcsap

az a hol volt hol nem volt Logodi utca

még eget hasít a kedv szárnyal

ahonnan Zuglóba visz a busz

egybeolvadok a hajnalsötét gyárral

Csibész pulink mintha tudta volna

óvatosan támaszkodott hasadnak

érezze hűségét-szeretetét

a benned búvó magzat

s akit mégse láthatott

mert a garzonban dönteni kellett

ő vagy a gyermek

az a hol nem volt Logodi utca

zabolátlan csapódó szerelemmel

Bogár Kati Bogár

vergődöm tehetetlenül

mert állandó ítélet állandó kegyelem kell

tanulni elfogadni a felnőttséget

hogy minden pusztulás onnan indul

ha nem szeretsz már ha nem szeretlek téged

az a hol volt Logodi utca

ahová borral jöttek a verstárs-barátok

ahonnan világváltásra csalogattak a kocsmák

égig szökött a kurtítatlan álom

ahol bámultunk a lebukó napra

mint Tóth Árpád a rondellákon

az a volt Logodi utca

ahol végleg eldőlt mehetek bárhová tőled

soha nem fogok elérni másig

az a talán igaz se volt fiatalság

volt Logodi utca

az a hetvenkét lépcső a lakásig

Szieszta

Ma délután újra a Logodi utcában voltam

a lépcsőházban ráköszöntem a szomszédokra

emlékeznek ránk visszajöttünk

és rendezgettem az egy szobában

mindenről tudtam mindent mi merre hol van

a galéria tűnt kicsit idegennek

mert a valóságban persze nem volt

de tetszett és elfogadtam mint odaillőt

és jó volt látni a stukkókat rozettákat

– észre se vettem az eltűnt negyvenhárom évet –

amikor odamentünk az üres lakásba

ujjongtunk a miénk: tényleg

becsuktuk az ajtót és a parkettára fekve

nyitott szemmel álmodtunk csodás életet

és ott feküdtünk és jött reggel este

és nincs ki szólna már ha tévedek

mert üresség van egyedüllét

s mikor egy ilyen álomba beleébredek

csak szidom a világot

ahol azért kapunk hogy visszavehessék.

Bárzongorista

kezd az agyamra menni

a bárzongorista

a vadrózsából került a tabánba

ahogy beléptünk nekünk játszott

neked white lady az asztalon

és nem jut eszembe

pedig alig több mint negyven éve

hó esett

szikrázott december

felakasztottam a kabátod

a zongorista

ahogy beléptünk nekünk játszott

alig volt több

kezd az agyamra menni

hogy mennyi éve

a tabán

nem a kakas

a presszó

mindig színház után

még hatvankilenc előtt

neked white lady az asztalon

kezd az agyamra menni

a hogyhívták zenész

mit játszott

nem tudom

fogason kék

tediber kabátod

szép szikrázó havas december

lehet hogy piafot

piafot szerelemmel

ahogy beléptünk nekünk játszott

asztalokon fehér terítők

a rojtokra jól emlékszem

csak az arcod nem áll össze

nem

az istenért sem

Üres póráz

Mivé leszek még: nem tudom.

Sodor az esős április

közönyösen. Mondhatnám: unom,

de milyen jó most még várni is.

Hat évtized múlt, s az orgonák

holt-májust igéznek vissza.

Bársonyosak, illatos-lilák.

A kúszó villamos: giliszta.

Megyek haza: a semmi vár.

Nem kopogok, nem csengetek.

Hat évtized múlt: ennyi jár,

de voltak szép esetlegek.

Eszembe jutsz – bolond beszéd,

hisz negyvenöt éve ott vagy –,

s bár készül már, mi szedne szét,

ma nem hagyja még: nyugodjak.

Nézd: a Vérmező zöld, virágzik.

Csibésszel épp most indulok.

S valami mégis úgy hiányzik.

Üres póráz előtt a múlt kocog.

Rózsák a Vérmezőről

ki emlékszik a rózsacsokorra

amiért a Vérmezőre űzött a részeg este

a feldőlt vázára

sebektől csúfított kezemre

ne mondd hogy nem hoztam virágot

tocsogott a víz áztak a vérszínű szirmok

részeg volt az este részegek az évek

a tizenegy év a várban

hányingerig dédelgetett álmok

hit egy jobb világban

mesékben forgatott fiú

szórtam eléd sallangos verseket

törölgettem arcod bánat-patakjait

ki emlékszik a csokorra

ki rád

ki a semmiből lángoló felem lettél

aki tűz nélkül hagyott

aki nélkül létezem

de csak egy rothadó fél vagyok

nem hittem istenekben

hogy sorsunk elrendeltetett

de nem lehetne álmodni szebben

hogy én megátkozott

találkozhattam veled

ma már minek királlyá lennem

dideregtető trónteremben

feküdni baldachinos ágyba

azért hogy hiányod remegjem

összekarmolt részeg rózsaárva

Azért

mert jó szagú vagy

            mert ének

mert ünnep a

            hét közepén

mert kidobolnak az ujjaim

            az asztalokon

mert te vagy a ritmus

a percenként hetvenkettő

Felkészülve a napra

amikor utolér és határtalanná válik a reggel

leszakadva az éjszaka partjairól

magamra húzom az utazók ruháit

megmaradásra késztet bevetésre vár a kávé

a cigaretta a gyógyszerek

amikor utolér és határtalanná válik a reggel

a percek nyüszítve jönnek

valószínűtlenné leszel idegen

szád sarkán egy álomból lopott mosolyban

talán még ott vagyok

s még úgy tapadsz hozzám öntudatlan

mint anyjukhoz a fel nem nyílt szemű állatok

amikor utolér és határtalanná válik a reggel

a spórolós nap lekapcsol holdat csillagot

kisimul a galambok felborzolt tolla

csipegetni a fényt lepörögnek a terekre

amikor utolér és határtalanná válik a reggel

huszadik századi Odüsszeusz

gályám padjához láncolom magam

nincs bennem nyugtalanság

se remény új kalandokra nincsenek

amikor utolér és határtalanná válik a reggel

leszakadva az éjszaka partjairól

felkészülök a napra

köszöntöm életem díszleteit bérletet mutogatva

amíg lehet

amíg lehet

amíg le nem tartóztatnak a reggelek

Én is a Logodi utcában

hajnalban kell a vérmezőre érnem

mikor kosztolányi már zár az égen

én más helyre járok más kioszkba

a délinél ötkor nyit a kocsma

föltámadni sörtől inni fél rumot

hinni mások lehetnek a holnapok

álmos sötét az alkotás utca

csipás lámpáknál várunk a buszra

hogy valaki vendége lennék én itt

francokat a reggel zuglóba szédít

kába emberek feje bólogat

ringatnak fázós törött álmokat

új megálló újabb adag a présbe

azt se látnánk ha minden csillag égne

verseny áruház a rákóczi út

az ál-gutmann-gatyás neonfiúk

innen már nem semmi költőnek lenni

indulni a hajnali busszal menni

két kenyér között vinni az estét

nekem ez a hajnali részegség

a hungáriánál egy hubertuszra

leszállni az ég még nincsen becsukva

gagyit ezüstöz rám a holdbazár

mindjárt hat óra fújnak vár a gyár

Kardot közénk

ne várj rám este szerelemmel

erőm melléd zuhanni van csak

fektess kardot közénk

meg ne kísértsen az álom

a hóhérmosolyú hajnal előtt

mert megindulnak az órák

földarabolni testem

és elrothadok a város

négy kapujára szögezve

Az első kép

nem látok arcod mögé

kitagadod a világot

fekszel klórszagú ágyon

szekrényeden virágok

szemed kapui zárva

csuklódon mécsesek

égszínű lobbanásban

mutatják véredet

vizes hajad alatt

rózsacsokor-váz

vörös betűk izzanak

SZÜLÉSZET

SPORTKÓRHÁZ

Hajnali inkarnáció

Mielőtt e fehér papírt az asztalra tettem

minden tiszta volt

nem szándékoztam fontos dolgokról írni

gondolataim elfordítva az évek meddőhányóiról

megállapítottam: ha nem is ideális

de neked nekem

az adott körülmények közé csiszolódott életünk

kielégítőnek mondható.

Szemem a Hármashatár-hegy fáit-bokrait mérte

figyelmen kívül hagyva az ablakot

túl a tárgyilagosságon rögzítettem

a hófoltok zsugorodóban

nedveket gyűjt a föld

elérkezett a hetednaponkénti reggeli fény szobánkba

s a szombaton halálra ítélt vekker döglötten áll

nem asszociáltam langyos nyugalomra

alvó fiunk csupasz fenekére húztam a paplant

s meggyújtva kávé utáni sokadik cigarettámat

gondolataim elfordítottam az évek meddőhányóiról

kiráztam agyam hatnapnyi gondját

s figyelmen kívül hagyva az ablakot

szemem a Hármashatár-hegy fáit-bokrait mérte

azonosítottam a hófoltokat

koordinátáimat

hogy bemérhessen a tavaszi szél

Rekviem egy elveszett rekviem fölött

 „csak én dünnyögök egy holt kutya mellett”

Egy régen elveszett verset kerestem.

Most már tudom: nem találhatom.

Suta hasonlattal mutatok a vízcsöppre,

mindegy: pocsolyába vagy tengerbe estem.

Biztosan nyár volt. A Filatori-gátnál,

jó harminc éve. Egy toronyházban laktunk

– s bár felhők már akkor is jöttek-mentek –,

állítom, az még nem egy kitalált nyár.

Mert hét közben esett s kint gomba várt,

a Pilist kutattuk földszagú vasárnap.

Délután, mert délelőtt még Sződligetnél úsztunk,

majd meglátogattuk Szentlászlón Gyulát.

Akkor épp ott tanítóskodott

– persze még meg sem írtam azt a verset –,

csak mesélem, való volt az a nyár,

s hogy gondoltam volna, mára hova jutok

vesztett verset keresve, így harminc év után.

De nem csoda, hisz annyi minden semmi lett,

volhatott akkor bár-akármi,

ma már szegény anyám sem ismerne rám.

Fiam idézte fel a fönti sort.

Hogy benne mért ragadt meg, nem tudom.

Keresgéltem, de semmi. Ám mindegy is,

rég egy rekviem kiért, miért szólt.

Vér és virág

Ha érteném a működését,

könnyítené a dolgomat.

Tudnám a receptet, a mércét,

mint sodródik a gondolat.

Nagyritkán visszapörgetem,

emlékembe mi mit hozott.

Máskor csak eltöprenkedem,

ami gyötör, miért van ott.

Könyvet lapoztam, verseket

– néha a költő is olvas –,

egy-egy sor távolra vezet,

pillanat, s nem tudni, hol vagy.

Valahogy így jutottam messze,

a világgá ment drogista

Mária-kútjához, Názáretbe,

majd kétezer évvel vissza

Óbudára, a nagyszobába.

Léceken feszül a repró:

ül a gyerekkel, ül a Drága.

A Csúcs-hegy odakint ócska freskó.

Nevetünk. Minden lehetne jó is.

De nem. Az élet szétesőben,

nincs hangod, hogy újra szólíts,

titkok zárnak el messze tőlem.

Vers visz, csapódok, mintha szélben.

Vér és virág ma már az arcom.

Álmokból hatvanhárom évem.

Csak maradjon még, kitartson.

Ha tudnám receptjét, a mércét,

mihez kezdenének a párkák?

Ma minden versem új remény még:

a hosszú sorokat visszavágják.

A vers szülőhelye

az íróasztalom kb. 90×45 cm-es

fiam kiszolgált gyerekbútorából (némi mesterkedéssel)

évek óta a tett színhelye már

a barna műbőrön amivel bevontam

sok lehullt parázs

s hajdan-volt három kiscicánk körömemlékei

itt ülök reggelente

nézem az évszakok hogyan vonulnak

itt kellene betűbe merevülni a versnek

– hűlő kávé cigarettafüst –

mikor még alszik a feleség a gyermek

s a velem ébredő kutyánk

a homályba búvó szőnyegen szuszog

s már új álmában mozdul viszi a lába

íme a vers szülőhelye

így lehetne mondani szépen

nézek délkelet felé

vonulnak vonulnak csak az évszakok

rövidül a kiszabott idő

a reggelek verstelenednek

még ide ülök menetrend szerint

kezem ügyében toll papír

szolga vagyok csak

más aki diktál

hát kell az alázat

ha megkondul az a kezdeti félhang

elnévtelenedjenek körülöttem a tárgyak

semmibe hulljon a kutya szuszogása

hogy megindulhasson a betűk hadserege

a századik az ezredik

halálomig beismerő vallomásra

Belőled él

Hogy mennyi év, és mennyi még,

s isten ki tudja, hol van?

Éltünk, s élünk még annyian,

és minden igaz és valótlan.

Testünknek nincs jövője, múltja.

Épít, lebont a bölcs anyag.

Nem létezik se volt, se újra,

csak a szigorú vagyok, s a vagy.

Nincs büntetés és nincs ajándék.

Szememből villan rád a Nap.

Mögöttem belőled él az árnyék.

Vakságaink halálosak.

Hogy mennyi év, és mennyi még?

Ugyan, ki válaszolhat?

Tartózkodási engedélyt,

nekünk sem küld a holnap.

Határkövek – 1982

Miénk volt minden álom itt,

ha értünk jött az este.

Közös volt félelem, kenyér –

de nincs még semmi veszve.

Fekete ég

Kialakult

kialakult az emlékek rendje

a boldogságnak épített lovat

nem vontatják a végtelenbe

A vízóra-leolvasó

Mikor a vízóra-leolvasó elmegy,

a kertek alatt számlára élesednek

a vízóra-aknák.

Ez a rendje, mondogatod,

teljenek a naplók,

mert végül is az a biztos,

ha állandóan közöttünk van

a vízóra-biztos.

Semmi se veszhet kárba.

Ez a valódi origó!

Ha esik, ha fúj,

járja a kertek alját, járja.

Csapódnak az aknafedelek,

telnek a naplók új adatokkal,

a Nagy Hivatalban készül a számla.

Bárhogy akarnád rejteni titkod,

tudod, hogy újra eljön a biztos,

és minden, és mindenkor

össze van írva.

Haláloddal sem mehet a sírba!

Látod, ahogy jön,

villan a lámpa,

telik a napló, súlyosul a táska.

Nem menekülsz, ha reggel, ha este.

Nem menekül a szerelem se.

Ablakod, ajtód hiába zárnád,

tudod, hogy készül,

hozzák a számlát.

Balatoni anziksz

A terasz korlátjának támaszkodva nézzük,

az ég tisztulni kezd.

A déli-part fényei kihunyóban.

1986. július. Szepezd.

A szél a kerteken

susogó zenét hoz át.

És holdat, sok-sok csillagot

ringatnak lent a fák.

Ma este béke van.

Rossz hírek nincsenek.

Pár éhes denevér suhan

a tükrös tó felett.

Nem gondolunk hát semmire.

Mi fájni tudna, távol.

Hagyjuk, ez a percnyi csend

kihazudjon az út porából.

Őszi vers, Bogárnak

Az ablakon a madarak belesnek:

Október mindent bronzba önt.

A jegenye zörgő levelet peregtet.

Riadt szívünkig ér a csönd.

Valahol avar ég. Kósza füstje

tömjénez. Válunk templomosra.

Aranyba öltözünk, ezüstbe.

Készülünk a végső nem-tudomba.

Majd jön a szél, hogy elröpítsen:

találjunk boldogabb hazát.

Valahol él talán egy isten,

ki a menthetetlent menti át.

Novemberi elégia

Ősz öregasszony, ködhajú Gorgó,

itt a november, kedvesem.

Hamuszín hajnalt űz a csikorgó

szél a kifosztott kerteken.

Így élünk rendben, negyven éve.

Megint Halottak Napja van.

Nem fázunk, jutott kenyérre,

de nincs szavad, már nincs szavam.

Negyven év. Latyakra, sárra

hártyát terít a dér, a fagy.

Szöknénk idegen, messzi másba,

de lennünk már csak itt szabad.

Ébreszt, betér hozzánk a reggel,

fölröptet éhes varjakat.

Forró a kávé, a cukrot keverd fel.

Valahogy ez az ősz is elmarad.

Zsolozsma

mögöttem negyven év

és olyan magam vagyok ezen a kurva november estén

mint isten lehetett az első napon

érzem a csontvázreszketésű fákat

dérbe öltözött avarban sünök tüskeremegését

Uram nézz ide

kertem minden virága tépett

összkomfortos semmiből nőnek a csodátlan évek

nem adsz életjelet

pedig elkelne most a jó szó

tolvajmód szökő esték sokkjaira a testmeleg

mert elrothadok ebben az esőkönny-szagú gyászban

mocsokba szennybe húz

elkorcsosul a szárnyam

Fekete ég

Ránk dől január.

Hova lettek a szikrázó esték?

Csikorgó lépteinkkel a régi havak?

Tengernyi kincsünkből mi maradt?

Ami jön, minden idegenség.

Varjúmagányra kattan a zár.

Valamit mondanék neked

Valamit mondanék neked.

Valami szépet,

hogy minden fontos itt

hogy kell az ének,

és érdemes volt

– ellenünk hiába tört akármi –

ezt a reményt hazudó

márciust kivárni.

Valamit mondanék neked,

ameddig szólni szabad,

amíg az ibolya-égre

a halál ki nem tagad,

s pecsétjét szánkra üti

a kozmikus csöndnek.

Valamit mondanék neked,

ha a szótól lenne könnyebb.

Valami titkot mondanék.

Csak én tudjam s te tudd.

De lesz-e hírvivő szél,

s ha lesz, füledbe jut?

S ha hallod, érted-e,

miért vacog, remeg

ez a nagyfiú-költő,

ha valamit mond neked?

Dünnyögő

A Nap sehol.

Vak, szürke ég.

A Hold, ki tudja, merre?

Tépett karú mackóm repül.

Véres kötés az este.

Se itt, se ott

e pillanat.

Holnemvolt kút az arcom.

Újabb rovást kap homlokom,

felhőt von rá az alkony.

Pa-ramm, pa-ramm –

magam vagyok,

borostyán-gyász avarban.

Úttalan úton dünnyögök,

csak el ne higgyem: baj van.

A Hold sehol.

Vak, szürke ég.

Véres kötés az este.

Hiányod sebe üszkösül.

Új nap, ki tudja, lesz-e?

Búcsú Pasaréttől

a fontos dolgok is elenyésznek

emlékeid közt nem találod

széthullik mint a rigófészek

hiába keresed hiába várod

erkélyünk alatt aranyág magyal

a sas-hegyre látni a kert fölött

messzibe vesző lombjaival

fekszik akár egy kutyakölyök

kapkod nincsnevű csillagokhoz

a korlátnak támaszkodva nézem

elalvóban fülemüle csattog

ennyit sikerül megidéznem

évek óta magamban siratlak

az életről mesélek neked

hiába nyitott minden ablak

nem rejthetem el rettegésemet

hallgatjuk a rigók rekviemjét

megpróbálunk hinni a jónak

milyen szemérmes is az emlék

letakar elvisz tőlem a holnap

Menekíts

száll röpül a nyárfa magja

ne hagyj itt ne hagyj magamra

nincs szavam a nemlevésre

csak a vagyra csak a mégre

testem fárad földre göbbed

röptesd újra újra röptesd

érted vagyok legyél értem

adj hitet a szenvedésben

fölöttem az ég ha megdől

menekíts a félelemből

benned halok értem élj itt

teremtéstől teremtésig

Kánikulai csirkevers

hajnalban ébresztő meleg

odatettem a gázra a csirkét

benne a lábak direkt neked

a fejet én szeretem

zöldséget tisztítottam

kiraktam az ételhordót a pultra

nyári hajnalokon odaálmodom magam

a konyhaablakból a svábhegyre látni

érzem a levesillatot és arra gondolok

hogy fogsz örülni amikor a jénaiba teszem

a cérnametéltet lábat

omlósra főtt felső combot a zöldségeket

fölpolcolom hátad mögött a párnát

uramisten milyen messze van minden

kezemben nejlonszatyor

megyek az ötvenkilenceshez

holnap ne gyere mondod

ebben a kánikulában

majd szombaton

mit ennél kérdezem

csirkelevest tudod

valamiért mindig azt kívánom

kicsit elmosolyodsz

ez nem az ortopédia

ide behozhatod a lábat

de messzire van az a hajnal

csak ebből a melegből kimeneküljek

figyelem szaporodnak a szívszorítások

persze neked úgyse mondanám

nehogy lelkifurdalásod legyen

akkor szombaton

vigyázz magadra mondjuk

te ott én az úton

a szépilonánál fröccsöt iszom

a bódé mögötti pultnak támaszkodva

nem tudok gondolni semmi szépre

talán az árnyék

a házmán utca gesztenyése

ezerszer végiggondolva

nejlonszatyorban minden

nem jut eszembe semmi

tudom

hiába a hőség

indulni kell menni

külön üvegben a zöldség cérnametélt

csak a címet várom

hová kell utánad vinnem

De profundis

nem kell több szombati vers

ezután ha közeledik az ünnep

csak a sámánok dobzaja lüktet

zeng az őrült tá-ti-ti zeng csak

dübörög döng a nem vagy a nem vagy

pedig hát tudtad: én vagyok

ácsolni föléd holnapot

megbúni fagy és szél elől

együtt a föld az ég ha dől

hogy holtomiglan hogy holtodiglan

de csak a dobszó csak a nincs van

egy zöld boríték egy fecni papír

rajta a nincsen a nem vagy a hír

hogy gémberedik hűl fogy a tested

s én sírom e tá-ti-ti iszonyú verset

még menni kéne menni messze

nem látszik még a völgyeresz se

most érnénk épp a hegyre fel csak

ki engedte hogy szökj hogy elhagyj

por lettél semmi arctalan

por vagyok semmi én magam

por a te szemed por a szád

száll a mindenség pora rád

és hull szitál akárha köd

és eltemet veled beföd

lekoppan hat nap hat feje rá

dübörög a nem vagy a tá-ti-ti tá

Augusztus-átkozó

légy százszor ezerszer átkozott

jöjj szeptember október záporozd

törd minden ágát fújd világgá

ne lehessen újra nyárrá

vakítsd meg szórj szemébe port

virágtalanná semmivé tarold

hozz keserves őszt rá gyász havát

sosemvirradó éjszakát

hóval verd jéggel ostorozd

a gyümölccsel bájoló gonoszt

mert árva lett halott minden itt

s nézte nézte az Isten is

ne lehessen újra nyárrá

törd minden ágát fújd világgá

jöjj szeptember október záporozd

átkozott legyen átkozott

Ezen a március végi délelőttön próbálgatom

mint ezerdarabos puzzle-t azt a délelőttöt

persze akkor nyár volt augusztus meleg

és hiába kínlódom nem tudom összerakni a történetet

fényekre emlékszem sötét ruhákra

két oldalt mocsok kandeláberek

de nem érzem a denaturált szesz szagát

az adta-e a halványsárga fényt

vagy már műlángolás volt gépzene

amire a tűző napon lehorgasztották fejüket a csokrok

ezen a március végi délelőttön

próbálom elhitetni magammal

a csöndszünetekben rigóhang cinke szólt

és békésen a méhek bogarak zümmögése

de ezt csak most akarom beilleszteni a képbe

mert egyáltalán nem emlékszem arra se

kik álltak mellettem

csak rémlik annyira fájt a derekam

hogy hiába váltogattam a lábam

és vártam rakják a kocsira a virágokat

induljunk talán múlik a zsibbadás

és neked is borzasztó lehet várni a napon bezárva

ezen a március végi délelőttön

lényegét tekintve valami összeállt

ami meg sem közelíti az akkort

de tudomásul veszem vannak dolgok

amiket hiába akarok újra és ezerszer megidézni

a tovagördülő évek fölmorzsolják a felejthetetlent

előbb a számok homályosulnak

később az arcok

és ma már elfogadom ha nem is értem

működik az önvédelmi rendszer

ami nem hagyja kibogozni a réget

és súlyát veszti az is lesz-e ki akarja rám a választ

akibe hiányként beleégek

A huszonegyedik nap

Eltelt egy nap, és újra egy,

és ez is együtt és veled.

Ennyi a halál, látod, ennyi.

Nem-lennem kell, hogy tudj ne-lenni!

Magad, belőlem haltad el,

de vagy, míg nekem vanni kell,

mert egylétünkben, anyagtalan

nincsed súlyát hordozom magam.

Hiába romlott össze tested,

bennem te maradsz csak egynek,

s ha bárhol is, ha millió darab vagy,

naponta újra, újra összeraklak!

Mea culpa

hallgasd hogy jajgat a szél

           hallgasd csak

vetkeznek a bokrok a fák

           jajgatnak

jajgat a levél és

           jajgat az ág

jajgat az ég csupa

           jaj a világ

rám feketülnek

           rínak a varjak

búvik a jázmin a földbe le

           jajgat

gyászuló ködbe

           éjbe takarva

krómhideg álmok

           visznek a jajba

templomok éteri

           jajszava brong

jaj hova szökjek

           jaj hova mondd

jaj kire vár kinn

           a dér-ravatal

az ónszínű csönd

           ha dörren a jaj

arcomat Isten

           a Semmibe gyúrja

maxima culpa

           mea maxima culpa

Ha reszketek is

téliesül már

halkan a cirkó zúg duruzsol

kezemben füstöl

sokadik cigarettám

szívemen szűkül

a koronaér

aggódón biztosan

idenézel rám

hisz jól tudod

amit nem tudhatok

de nincs sok okom

az ittmaradásra

ha élni nem élni

majd ugyanaz

s bár reszketek még

nem sejtve a titkot

mit rejteget

az űri sötét

élni már éltem

épp eleget eddig

hogy tudjam e földön

nincs menedék

Téliesen

hiányod átsüt vértemen

húsomból él a félelem

holdszemű fehér éjjelen

kísértetarcod vérezem

Rigótörténet, feleségének

Áll az ablaknál. Mögötte hangtalan, üres a lakás.

Mellényét ösztönös mozdulattal összébb húzza. Már fűteni kellene. De maga miatt? Ezért nem főz már hetek óta. A kutyának mindennap készít valamit. Az, hogy etetnie kell, hogy gondoskodnia kell róla, időről időre visszazökkenti a valóságba, hogy ez az élete.

Áll az ablaknál, a bokrokat nézi. Az ősz már bizonyosság.

Időnként végigremegteti a kertet a szél, hullanak a barna-vörös levelek számolatlanul.

Érzi, ahogy a feszültség erősödik benne. Az egész világot nem lehet átrendezni, hiába dobál ki mindent, benne, belül mozdulatlanok, mozdíthatatlanok az évek. Tudja jól, s mégis, öncsaló módon próbálja átrendezni a múlt jeleit. A lakás már olyan, mintha nem is ő lakna benne. És mire ment vele? Ha becsukja a szemét, visszarendeződnek a tárgyak, mert belül minden mozdulatlan.

A rigókról mindig beszámolt. A végén már csak a rigók maradtak. Róluk mesélt. A két fiókáról, hogy kiröpültek, hogy üres a fészek... – Róluk írj... a rigókról...

A temetésen semmit nem érzett. Tudta, cirkusz, színjáték az egész, hogy ott a számlán a virág, a drapéria, hogy mennyiért kapcsolják be a magnót, a gejl kandelábereket. Mi köze ehhez? A búcsúztató pátoszos, semmitmondó, fizetett szavához? De a színjáték kell, s odaállt, hogy megtapogathassák oldalán a sebet.

A fészek darabjait gondosan összeszedi. Alaposan körülnéz, hogy nyoma se maradjon. Saras cipőjét a fűbe törli.

A postaláda üres.

Téves telefonok is alig jönnek.

A rádió, a tévé döglötten áll.

Mögötte, a szőnyegen alszik a kutya; álmában nyühög.

Nézi a bokrot, az üres fészek helyét.

Sötétedik.

Belül minden mozdulatlan. Nyakukat nyújtogatják a kolduló fiókák. Tombol a nyár.

Határkövek – 1990

Esővert, üres a fészek.

Fölrúgja, továbbmegy a nyár.

Ha lesz reggel, nélküled ébred.

Huszonhét év – hát ennyi volt, Bogár.

Ikercsillag

Ujjatlan könnyű ingben

már semmi sincs az égvilágban

szűkülő erek szédülés

zsibbad a lábam fáj a hátam

de élek és ez nem kevés

már semmi sincs a semmi minden

vihar csitul szél szendereg

várok ujjatlan könnyű ingben

még találkoznom kell veled

már semmi sincs a semmi sincsen

kezemben régen nincs-kezed

semmi lóg üres bilincsben

idehazudom emlékedet

Vezekeltem

a kezedre emlékszem a szádra

lehet már ősz volt kint lehet

valahogy átmenekültünk a nyárba

azután halálig veled

ahogy szólsz a hangodra emlékszem

ahogy kérdezed: szeretsz-e

s én itt fekszem azóta is csak ébren

te feszítettél keresztre

nem megyek hozzád már évek óta

hittem így könnyebb lesz talán

kudarcba fulladt minden próba

te vagy az egyetlen hiány

az időm elfogy letelik

bűneimért vezekeltem

élek ameddig engedik

hogy itt tartsalak a versben

a hangod szád kezed emlékezem

érezlek tapintható vagy

míg maradnom kell dolgomat teszem

soha nem mondtam le rólad

Más ablakok

régi függönyünk mintáit nézem

ülök a gépnél

fennakadva a messzeségen

mintha az akkor lenne a végcél

mikor egyszerűnek tűnt minden

hogyan hihettem volna

nélküled múlik el huszonkét évem

jöttek velem a régi függönyök

védőim

de semmi sem örök

változnak otthonok ablakméretek

menthetetlenekkel küszködöm

takarok bántó fényt

ősz-ködöt

tavasz a naptár mutatja

régi függönyünk mintáit nézem

belőlük inkarnálódsz szavakba

álomba szédülök ébren

elbűvölt istenadta

fölfényesedsz a szürkeségben

ne maradjak magamra

látom csukott szemmel vakon

komondorarcú hegy

néz be hozzánk az ablakon

mikor még ketten vagyunk az egy

itt már minden semmi rom

nézem a szemed

arcodat régi függönyről olvasom

Arcodra hasonlít

Arcodra hasonlít a város,

bevésődve, maródva sejtjeimbe

romházaival, sok zegzugával,

hogy orgonái merre nyílnak,

hol lapulnak bronzos gesztenyék.

A városra hasonlít arcod.

Rejt nem múló fényeket.

Fékcsikorgást sikítsz a sarkon,

esőtől futva érkezem.

Város-arcunk vagyok: az alkony.

Vésődő gesztenyék bronza,

nyíló arcváros-orgonás.

Kóbor esők a zegzugokba,

a fényeket fékek üvöltik át.

Ház sehol. Visszadőlünk a romba.

Nem jöhetnek

irgalmatlan béke van

augusztusi

ilyenkor rossz nézni

a távoli égre

mindent takaró nap

pillogni a fénybe

mi az a pár milliárd év ahhoz

mit arra kap ki él

élje

augusztus

veszettül magányos

harangoznak

hat óra

nem szól csengő

letört a csönd kopogtatója

fölbukó ocsmány szavak

nem könnyebb

csak ringatod magad

nincs zár a címemen

nyitott a pécém

jelzem ha eszem

kint vagyok a vécén

és ez az egész

így

nagyon szar

nem vittél magaddal

gyalázat

mikor az ember rádöbben

hiába nézi a sort

van aki után

nem jöhetnek többen

Mellékhatás

miután fölkeltem és megint vérzett az orrom

elfelejtettem az álomban írt verset

töprengtem hova tűnhetnek

a fészkükből kiesett gondolatok

amikre úgy emlékszünk

fontosak valamiért

természetesen a vers tökéletes volt

a vérhígítónak esett áldozatul

hogy döntsem el mi a fontos

ócskává meszesedett ereimben a rög

vagy a vers ami behúzódott a tudattalanba

és azon munkálkodik

összetapasszon parányi lemezecskéket

a soros szívrohamhoz

Ködben, Balatonnál, csütörtökön

(45. házassági évfordulónk előtt)

Dombnyi hegy. Őrzője várrom. Nincs túl hideg.

Sejlő vadszőlőarany. Hajlnalszigliget.

Ablak. Fénytelen. Fák bújnak meg a ködben.

Rekedt varjúhang. Alvó szoba mögöttem.

Elégikus. Vehetném decemberesre.

Lenne misztikum. Akarnám, hó is esne.

Jövő héten Katalin. Most csönd, a reggel.

Remény, szerda volt. Didergek nincseneddel.

Szigliget, 2009. november 19.

Számfejtő

Megyek az utcán, számolom a fákat.

Számolom hány lépés a következő házig,

hány lépés még a templomig,

hány HÉV, autóbusz hagy el a térig,

hányan vannak, kik szembe jönnek,

s hányan hagynak el, számolom.

Megyek lombcsupasztó őszben.

Bokrokon, fákon rothadó fészkek.

Ami valaha titok volt, pucér.

Minden vacak szél beletéphet.

Megteltem gyűlő nemvagyokkal.

Számolom, és persze elfelejtem.

Hát egyre többször mondom: nem tudom.

Lángtalan tüzem kormol.

Számolom, ki merre, hol veszett el,

mikor bukkanhat elő egy új seholból.

Megyek, az utca, mint a semmi gödre.

Mit számít az, mit számolok.

Beér az ősz, rejt trampli ködbe,

még kivillannak csontló verssorok.

Valahogy el kell hallgatni a dalnak.

Reggelek jönnek, zúzmarásak.

Bezúdulnak mezőkről a varjak,

véget vetni minden számadásnak.

Éjfél előtt

már nem számít

reggel van-e este

havat söpör a szél cifra kertet

nyújtott lépésekkel mérem az időt

mint egy kerítésszerelő

visszanézem az éveket

minden kilencen áthúzva egy

épül a hetedik kereszt

még érzem a holnapot

de néven már nem nevezem

a hídon akkor megyek át

ezért mindegy reggel este

folyó ahova érkezem

vagy óceán ami magába szív

és partra vet

Rozsda őröl

Kevés szó őriz és teremt.

Csupasz, őszi bokrok ágán

szikrázó, zúzmarás a rend.

Emlékedből él a sármány.

Felejtett fűrészt a kertben,

ragadozó rozsda őröl.

Megfog, elereszt a versem.

Haló ág hullik a tőről.

Alanytalan, vak mondatok,

hangszereim, megrepednek.

Kiürítik a holnapot.

Csillagok mögött kereslek.

Ikercsillag

elrejtettem arcodat

őrzője vagyok ötven éve

látlak hallom a szavad

lettél mindenem miértje

hány zúzos éj és nappal

tavaszok telek nélküled

mit vittél tőlem magaddal

vak lettem dalt őrlő süket

napvilág a holdat

félmagadat hagytad itt

meglellek akárhol vagy

hiányod hozzád angyalít

akárha ikercsillagnak

nincs nélküled-jelem

szemem rád nyíló ablak

minden más titok legyen

Kiadja a Liget Műhely Alapítvány, 2013

Kiadó-szerkesztő: Horgas Béla, Levendel Júlia, Horgas Judit

A címlapot – Bálint Endre festményének felhasználásával –

tervezte: René Margit

A kötet összeállításában közreműködött: Birtalan Balázs

ISBN 978-963-9363-95-3

További információ: www.liget.org